.
Vi gillar verkligen inte överheter och vi vill inte bli tillsagda vad vi ska göra.
Så Japan borde inte vara den naturliga platsen att vara på, eller?
ATT LEVA I JAPAN
Medverkande
"Vad har du för skäl att komma till Japan?"
Sailor Moon och sumobrottning är de största skälen till varför jag är här nu.
Jag hade hört att jultomten bor i Japan.
Så jag ville komma hit för att se om jag kunde hitta den riktiga jultomten.
Jag ville lära mig ett asiatiskt språk.
Ett språk utan alfabet.
Så det stod mellan Kina och Japan, och Japan verkade mycket enklare.
Efter att ha lovat min fru –
– vi var bara förlovade då –
–att jag hade ett jobb och att hon kunde komma till mig i Australien–
–och det jobbet inte blev av–
–så kände jag mig förpliktad att komma till Japan åtminstone ett tag.
Till en början tänkte jag att jag skulle stanna här ett halvår eller ett år–
–och sen återvända till mitt liv i Australien.
Men allt eftersom tiden gick–
–så blev Japan hemma och Australien mer av ett avlägset minne.
Jag hade inte speciellt mycket livserfarenhet så jag ville först resa jorden runt.
Men min jorden runt–resa fortsatte inte efter Japan–
–och här är jag, sexton och ett halvt år senare.
Jag har alltid tyckt att Japan haft en speciell, exotisk dragningskraft.
Allting började med ninjor.
När jag var sex år var hela ninjakonceptet så häftigt.
Det var typ så dörren öppnades till mitt Japan-intresse.
Jag gick en antropologikurs på universitetet.
Jag intervjuade fyra eller fem personer.
Några av dem studerade i Japan då och några hade studerat där.
Genom att lyssna på deras berättelser...
...speciellt personen som hade studerat här i Kyushu.
Hon visade mig några fotoalbum–
–och jag tänkte: "Wow, det där ser riktigt kul ut!"
Så från början kom jag till Japan genom det internationella programmet.
Jag gick "Termin på Havet", som är ett program på University of Virginia.
Man seglar jorden runt och går kurser med olika lärare på ett stort, typ kryssningsfartyg.
Vi skulle lägga till i Kobe då Hanshin-jordbävningen slog till –
–så hela hamnen förstördes.
Som tur var kunde vi lägga till i Osaka.
Efter det åkte jag till Kyoto i två dagar–
–och fick möjlighet att vandra runt i Kyoto och Arashiyama, och jag tänkte:
–"Wow, hit vill jag verkligen åka till igen."
Jag antar att det var tanken att det fanns riktigt söta tjejer–
–som man kunde träffa och som kunde tänka sig att bli kompis med en utlänning–
–som pratar engelska. Och få betalt för det...–
–...vilket oftast stämmer.
Jag hade den uppfattningen för att David hade sagt det.
Han besökte Vancouver och sa–
–"Kom till Japan, undervisa söta tjejer och ta bilder. Prova."
Jag gjorde det, och det var 19 år sen.
Första gången jag kom till Japan var för ungefär 15 år sen.
Det var för mitt förra jobb.
Jag kom hit några gånger–
–och lite i taget började Japan bli väldigt intressant för mig.
Under den perioden träffade jag en japansk tjej.
Vi flyttade till Italien och bodde nästan åtta år tillsammans.
Jag hade många, många chanser att komma till Japan–
–så jag närmade mig landet mjukt och långsamt.
För tre år sedan–
–efter att jag tyvärr avslutat förhållandet med denna kvinna–
–så beslöt jag att det var dags att försöka leva i Japan.
Inte bara tillbringa semestrar här eller komma hit på korta besök.
Jag blev förälskad i en japansk man och jag ville vara med honom.
Jag var även intresserad av att bo i ett annat land så jag sa: "Ok, jag kommer".
Jag kom hit för att undervisa i litteratur och italienska på ett universitet.
På lite gammaldags, japaniserad engelska frågar de–
–"Vad har du för skäl att komma till Japan?"
Jag brukade säga sanningen! Jag sa att jag var en slags ekonomisk flykting...–
–...och politisk flykting.
Men jag fick alltid känslan att japanerna blev lite besvikna.
Jag tror de hoppades att jag skulle säga att jag–
–har stor respekt för de finare delarna av japansk kultur och sånt.
Så det kändes aldrig riktigt bra.
Jag tänkte: "Vad kan jag säga som faktiskt är sant..."–
–"...men som gör dem nöjda?"
Tillslut efter att jag bott här i ungefär tio år–
–kom jag på det korrekta svaret som jag tror tillfredsställde alla.
"Vad har du för anledning att komma till Japan?"
Och jag sa: "Jag har en fetisch för långt, svart hår."
Och japanerna svarade alltid:
"Aha, jag förstår..."
Åh nej, det finns en utlänning här!
Det skulle bara bli en resa på ett år, men du vet...
Australiensare: 10 708
Kanadensare: 11 016
Britter: 17 011
Amerikaner: 52 683
Kineser 655 377 Sydkoreaner 589 239 Brasilienare 312 582 Filippiner 210 617
Detta är inte ett samhälle man förstår på en dag.
Fem års teoretiska studier räcker inte.
Jag bodde i New York och gick i skola där.
De hade ett mycket bra program för asiatiska språk på mitt universitet.
Sen finns det förstås mycket Japanskt i New York.
Restauranger, filmer, bokaffärer och japaner överallt–
–så jag hade ganska bra uppfattning om mycket innan jag kom hit.
Men verkligheten är naturligtvis mycket starkare än man föreställer sig i New York.
Jag trodde att Japan skulle vara mycket mer överbefolkat än det är–
–och att folk skulle vara mycket stelare och pricipfasta.
Jag trodde de flesta män skulle vara salaryman (kontorsarbetare)–
–och de flesta kvinnor hemmafruar, helt eller delvis beroende av männen.
Ett väldigt trevligt och lugnt land där folk beter sig på ett bra sätt.
Jag tror jag förväntade mig att det skulle likna Hong Kong men vara dyrare–
–för när jag kom hit 1990 så var det i slutet av bubbelekonomin–
–och Japan var känt som den dyraste platsen i världen, vilket verkligen stämde!
Jag har alltid tyckt att det finns något mystiskt i hur japanska författare skriver–
–eftersom de koncentrerar sig mer på detaljer och utelämnar det stora.
Jag tyckte alltid att meningarna verkade vara metaforer–
–men metaforer för något jag inte förstod fullt ut.
Så jag var lite fascinerad av det men jag tänkte aldrig på Japan–
–i termer av samurajer, gammal historia eller körsbärsträd.
Det var faktiskt aldrig ett speciellt fascinerande land för mig.
Jag tror jag hade bilden av ett mycket ultramodernt, ultrarent–
–höga glasspiror till byggnader, alla otroligt rika, gatorna perfekt polerade.
Jag blev lite förvånad när jag anlände och fann risfält i utkanterna av Osaka–
–och flygplatsen var inte så modern som jag tyckte att den borde vara.
Jag landade i Itami, inte den nya Kansai-flygplatsen.
Jag hade bilden av ett mer högteknologiskt samhälle–
–än vad det faktiskt är.
Jag föreställde mig ett väldigt teknologiskt avancerat samhälle och sånt.
De teknologiska aspekterna var vad jag förväntade mig mer av.
Renodlad kapitalism och pengar. Utöver det hade jag egentligen inga tankar om Japan.
Att de beter sig väldigt konstigt.
Att de har såna där konstiga frisyrer och klär ut sig...–
–Men jag märkte egentligen inget sånt i Fukuoka.
Alla lever liksom helt normalt. Jag blev faktiskt lite förvånad av det.
Jag kände inte till någonting om Japan, förutom manga-serierna–
–eftersom jag växte upp med sånt så jag kände till en del kultur därifrån.
Jag minns en bild från TV. På 60-talet, tror jag.
Den föreställde en ung – kanske kvinna – i en folksamling i Tokyo...
Detta är en bild jag såg på tv.
Hon köpte...–
–...luft!
Från något som liknande en sån där gammal telefon som man har på väggen.
Men den hade en mask.
Hon stoppade in sina pengar i den – en automat antar jag –
–och hon placerade masken här och andades in lite frisk luft.
De förklarade hur förorenade de japanska städerna var–
–och sedan klippte de in bilder på trafik.
Så bilden jag hade av Japan innan jag kom hit var inte så positiv.
Jag antog att hela Japan var fullt av...–
–...föroreningar och människor som levde ett hemskt storstadsliv.
Första Intryck
De som hanterade pengar på flygplatsen.
Sättet på vilket valutaväxlarna spred ut pengarna som en solfjäder...
Deras hantering av pengar var så fantastiskt snabbt, skickligt och konstnärligt.
Allt handlar om pengar.
När man kommer till Japan från Sibirien färdas man mellan Hokkaido och Honshu–
–och fortsätter ner längs kusten.
Jag såg Japan första gången från havet.
Det var mycket, mycket vackert.
Mycket betong.
Jag var på fjärde våningen – utan hiss – och tänkte:
"Var är teknologin?"
"Jag är i en betongbyggnad med sprickor."
Vi var förberedda på att det skulle vara varmt och jag var förberedd–
–men det var så varmt och så fuktigt!
Jag bara tänkte: "Jösses, jag vet inte vad jag ska ta mig till."
Mitt rum var litet.
Alla hus var små.
Hur artiga alla var, hur alla uppförde sig, hur rent allt är–
–och hur bra de döljer sånt som inte är rent.
När mitt plan anlände i juli 1986 till Narita, så fanns där fortfarande–
–bepansrade fordon på landningsbanan.
De hade vattenkanoner och de var poliser men de såg ut som Darth Vader.
Det såg riktigt skrämmande ut så det var rätt chockerande.
Det där hade jag aldrig väntat mig.
Allt var i min storlek.
Som när jag var på bussen och försökte hålla i ledstången eller liknande–
–så behövde jag inte stå på tå eller hålla fast i en stolpe–
–utan jag kunde bekvämt hålla i ledstången.
Och de små bilarna – alla bilar såg ut som små lådor.
Jag tyckte det var trevligt.
1990 – när jag kom till Japan – hade bubbelekonomin ännu inte spruckit–
–så det fanns pengar att bränna och alla klubbarna hade mycket att göra.
Barerna var fulla och det var här man hittade dom utländska lärarna.
I alla möjliga åldrar.
Mina fyra första timmar i Japan – efter fyra timmar tror jag det var–
–gick vi till en engelsk pub–
Jag tänkte: "Det här är intressant!"
Alla var så vänliga och det fanns massor av intressanta människor och söta tjejer och–
–stiliga utländska män som pratar japanska med söta japanskor som pratar engelska.
Varmt och vänligt och jag tänkte: "Detta är himmelriket."
"Kanske kan jag vara någon ny. Någon annan."
Jultomten lyckades närapå etablera Japan som sin huvudsakliga boning–
–men kort efter att jag kommit till Japan så sprack förstås bubblan–
–så tomten så att säga lämnade civilisa- tionen bakom sig i jakt på nya möjligheter.
Utlänningar som lever här kan uppleva en slags orealistisk tillvaro.
Jag kom när jag var 22 och blev egentligen aldrig vuxen.
Japan har de bästa leksakerna.
Jag älskar att shoppa i Tokyo.
Kompaktheten är faktiskt riktigt bra.
Jag kan cykla överallt!.
En kompis lämnade sin ryggsäck vid ingången till ett varuhus.
Självklart fanns den kvar...
Man kan lämna sin cykel olåst utan att den behöver bli stulen.
Med största sannolikhet blir den inte stulen. Men försök med det i New York.
Jag tog faktiskt en kille på bar gärning en gång. Han stal min cykel–
–och jag följde efter honom och släpade in honom på en polisstation.
Han fick gå efter 15 minuter men jag stannade i två timmar för att försöka–
–förklara vad jag hade gjort.
Det sög verkligen!
Det är lätt att leva. Det är så lätt att leva här.
Lättare än i USA av någon anledning.
Jag tror Japan har satt en väldigt hög standard för mig–
–när det gäller många saker som jag förväntar mig i mitt liv.
Japan är i allmänhet mycket, mycket rent.
Tågsystemet fungerar imponerande bra!
När det står att ditt tåg skall gå 7:01, hoppa inte på 6:59 – eller 7:05-tåget.
Stig på 7:01-tåget för det kommer att gå kl. 7:01.
Det finns egentligen inget av betydelse som stör mig i Japan.
Japan är ett ganska enkelt land att bo i, tycker jag.
Man har så få allvarliga problem.
Jag älskar allting här. Bekvämligheten i allt, hur uttänkt allt är–
–och deras sinne för detaljer är oslagbart.
Det gör allt...–
–...mer bekvämt, antar jag att man kan säga.
Om man tjänar japanska yen och åker till övriga Asien så är det riktigt trevligt.
I bergen finns det ett gytter av vandringsleder–
–som man lätt kan ta sig till med buss eller så.
Sen finns det även saker man kan göra om man har bil.
Platser där man kan surfa och paddla kajak – på havet eller i floder.
75% av landmassan är berg så det finns riktigt snabba forsar.
Sen är det även en ö, så det finns vågor och bränningar nästan hela tiden.
Landsbygden och naturen i allmänhet i Japan.
Öarna i söder.
Det gillar jag mest.
Om man åker ner till några av öarna i södra Kyushu, som Tanegashima, Ishigakijima...
Helt otroligt vackra platser och människorna är så vänliga.
Man tänker: "Wow! Detta vore en jättebra plats att bo på om det bara fanns jobb."
Innan jag kom hit bodde jag på Irland och där var knappt aldrig någon sol–
–så att komma hit och se solen även på vintern – det var bra –
–och det regnar inte lika mycket.
Jag gillar att det finns klara årstider.
Årstidernas växlingar i Japan...
Inte nödvändigtvis bara vädret utan hur livsstilen förändras–
–och hur hela evenemangs- uppsättningen förändras...
Det är riktigt imponerande.
Från de små, små detaljerna i en bostad–
–som att dekorationer de har uppe förändras beroende av årstid–
–och naturligtvis butiker och menyer och sånt.
Det känns så mycket mer naturligt än dygnet-runt-USA...
–...där inget förändras.
När man åker tillbaka till England...
...flyger man via Heathrow förstås.
Man kommer in i ankomsthallen–
–och där finns poliser med maskingevär, k-pistar eller liknande–
–och skottsäkra västar–
–och meddelanden om att–
–din bil kommer bogseras bort och sprängas.
Och allt sånt där som bara är...–
–...vardagsmat – normalt beteende –
–i 2000-talets Storbritannien.
Och i en stor del av västvärlden misstänker jag.
Den känslan har man inte alls här.
Man har ingen känsla av potentiell, global kris.
På stormarknader i Japan–
–man behöver bara att någon talar om var varan finns–
–men de springer till hyllan med dig och visar dig varan.
En gång när jag reste utanför Japan behövde jag flingor och mjölk.
Jag gick och frågade affärsbiträdet:
"Var finns H-mjölken och var finns flingorna?"
Han sa: "Flingorna finns i gången där, men jag vet inte var H-mjölken finns."
Sen bara vände han sig om och fortsatte packa upp på hyllorna.
Jag började bokstavligen gapskratta på grund av kontrasten.
En annan fantastisk grej i Japan är nomihoudai – drinkbuffé.
Nomihoudai är riktigt bra.
Jag gillar tempelträdgårdarna, så när ni får en chans att gå och se dem...
Väldigt...
Fridfullt. Det är ganska fridfullt.
Japan är ett otroligt säkert land.
Jag har bott här i 26 år nu.
Det mesta av mitt vuxna liv antar jag.
Jag tar för givet att jag kan gå vart som helst på natten.
Att min fru kan gå vart som helst på natten.
Och kvinnliga kompisar...
Jag känner liksom inte att de behöver sällskap till busshållplatsen på natten.
Det där är något riktigt bra som jag inte uppskattar förrän–
–jag reser utomlands–
–och plötsligt inser att jag måste vakta min dyra kamerautrustning, annars–
–kommer någon sticka iväg med den.
Jag har fyra barn – fyra pojkar.
Den äldste är tio år och den yngste är fem.
De går ensamma till skolan.
De går till lekplatsen och har roligt.
De cyklar också.
Inga problem alls.
I Mexiko – inte en chans. Inte ens av misstag.
Mycket säkert land. Man känner sig bekväm och avslappnad här.
Jag menar, folk...
–...är så artiga här.
Det är synd att stora delar av resten av världen inte kan ha samma...–
–...attityd, gentemot andra.
Jag har ofta skrivit om hur vänliga japaner är mot icke-japanska besökare–
–något som sällan rapporteras.
Det finns fall av...
–...typ rasistiskt beteende–
–vilket jag tror ofta rapporteras.
Och finns förstås, men...
–överlag har jag bemötts väldigt vänligt.
Människor är alltid väldigt artiga och ler.
Jag var lite nojig över att alla log hela tiden.
När jag först kom tänkte jag...
"Varför ler du? Varför skrattar du? Så roligt är det inte."
Men man vänjer sig–
–och när man åker iväg och inser att folk inte gör så längre–
–så kan man sakna det.
Det finns så många valmöjligheter. Det är inte som...–
–...om du var i, till exempel...–
–USA.
Om man är på landsbygden och vill komma till ett ställe som har typ...–
–en Picassoutställning–
–eller någon slags festival eller liknande–
–så får man köra en bra bit.
Här däremot så: "Boom! Ok, vad händer i närheten?"
Det gör det riktigt, riktigt roligt.
Det händer mycket kul. Jag gillar det som händer i kulturlivet.
Om man ser vilsen ut eller ser ut att leta efter något–
–så kommer folk och hjälper dig.
Eller om de inte vet hur, så försöker de hitta något sätt att hjälpa till–
–och det har jag upplevt ofta.
Jag har badat i varma källor som jag aldrig kommer att glömma.
De beundrar verkligen sina körsbärsblommor.
Det är ganska trevligt att se entusiasmen.
Jag menar, det är bara ett träd–
–men det är rätt så vackert och det är en bra anledning för folk att samlas–
–och alla verkar lyckliga.
Det är härligt att se.
Vi blev inbjudna av en grupp salarymen–
–och senare dök några av affärskvinnorna som de jobbade med upp.
Vi blev inbjudna att hänga på.
"Ta en drink! Ät lite mat! Oroa er inte!"
Vi tänkte: "Borde vi betala? Kan vi…"–
–"gå till snabbköpet och handla…"
"Nej nej, det är ok! Det är en firmafest, tänk inte på det."
Sen dyker deras avdelningschef upp–
–och de nyanställda också.
Han säger till dem:
"Ni där, nyanställda, ställ er upp."
"Drick!"
Botten upp! "iki!"
"Ställ er upp!"
Sen kommer han typ över till oss.
Han tittar på oss och säger: "Ställ er upp!"
Så vi shottar "shouchu" (japansk sprit).
Alla är ganska fulla–
–och avdelningschefen är riktigt full.
Eller inte, jag vet inte.
Han har en flaska vin i ena handen och en kartong shouchu i den andra–
–och han går runt och häller det på sina anställda, som springer runt och skriker.
Fulla, men de har roligt.
I slutändan blir de så berusade–
–att de börjar glida på sina magar över den blå presenningen som de haft med sig.
Så sushi flyger omkring. Grillad kyckling! Chips yr runt.
Sen börjar de rulla. Det finns en kulle där och de rullar ner i sina kostymer.
Men!
Så det är en riktig fest!
Klockan elva släcks ljuset.
"Hanami" (körsbärsblommefirandet) är över.
Då tycks alla nyktra till bara så där och samlar ihop allt och slänger det i soporna–
–och går hem. Vi bara...
Jag tappade min telefon.
Två dagar senare–
–ringde någon. De hade hittat telefonen.
Så jag gick och hämtade telefonen.
Ett år senare var jag på en toalett.
Jag hittade en väska med...
Ett pass
$3 000 i kontanter
Sony digitalkamera
Och jag har ingen kamera. Jag behöver verkligen en kamera nu.
Jag kom ihåg när jag tappade min telefon och någon ringde upp mig–
–och de lämnade tillbaka den.
Jag gjorde samma sak.
Om jag var i mitt hemland–
–hade jag kanske behållit de där pengarna.
Jag är inte säker, men här fick jag lära mig ett annat sätt.
Det finns en otrolig känsla av demokrati här, såtillvida–
–att alla får tillgång till övriga samhället.
Alla vill vara en del av samhället och ingen vill bli utelämnad.
Så de anstränger sig mycket för att sammanlänka fraktsystemen–
–järnvägarna och busslinjerna...
Så att alla är sammanlänkta.
Man behöver inte känna sig annorlunda.
Jag är på sätt och vis anonym.
Och ibland tänker jag att jag är osynlig.
Men det är jag inte. Folk känner säkert igen mig.
Ibland är det en fördel att vara utlänning i Japan–
–för folk är nyfikna på utlänningar–
–så man får alltid visa sina foton eller delta i någon tillställning–
–för folk vill lära sig om saker som kommer utifrån.
Med oss utlänningar tror jag att de har mycket överseende.
Speciellt om man är vit.
Om du är en kille från Bangladesh och jobbar i en fabrik i Osaka–
–fungerar det nog inte riktigt på samma sätt.
Vi gillar att klaga. Vi behöver klaga.
Det är en gammal tradition bland utlänningar–
–att samlas och gnälla på japaner, det japanska samhället, på alla möjliga saker.
Det verkar vara ett sätt att komma nära varann.
Det blir lite dödbakat.
Det finns vissa barer man går till när man vill klaga.
Man möts efter jobbet – oftast män i min ålder – som klagar på allt möjligt.
Jag antar att det är likadant överallt i världen.
Uttrycket jag hatar mest är "yappari".
Det betyder ungefär: "Precis som jag trodde."
Man ger sitt allt; man är mer japansk än japanerna–
–men så gör man ett misstag och möts av yappari. "Jag visste det – du är utlänning."
Man blir lite besviken så sett.
Jag vet att jag aldrig kommer att bli en japan. Jag kan bära kimono –
– jag kan lära mig japansk dans, jag kan lära mig språket –
– jag kan göra många saker men jag kommer aldrig att bli en japan–
–och det accepterar jag.
Däremot skulle jag vilja bli lite mer...–
–respekterad för vad jag gjort.
Mödan jag lagt på att förstå kulturen så att säga.
Efter fem år får jag fortfarande höra varje dag:
–"Åh! Du kan äta med pinnar!"
–"Men ni ser ju mig äta med pinnar varje dag!"
"Ni behöver inte..."
–"Åh, du äter! Åh, du äter fisk! Åh, du äter det här!"
De förväntar sig lika lite av dig efter 16 år som från en utlänning som precis anlänt.
Ibland är det svårt för mig att förstå vad japaner verkligen menar.
På kinesiska eller engelska säger vi ja eller nej. Det är väldigt tydligt.
På japanska säger de...
Vi måste försöka lista ut vad de menar.
Kommentarerna som folk ger ibland–
–som, typ, det är lite av en japansk kulturell grej.
"Åh, vad tjock du har blivit!"
"Wow, vilken stor näsa du har!"
"Wow, vad vit du är!"
"Wow, vad svart du är!"
Avsaknaden av en slags inre monolog–
–som folk låter hoppa ut ibland.
För länge sedan störde jag mig på flera saker.
Nu kan jag faktiskt inte komma på någonting som verkligen upprör mig.
Antingen har jag blivit van vid det, eller–
–så har Japan förändrats.
Byråkrati.
Allt görs så som det "måste" göras.
Det finns inget koncept av förhandling eller förklaring.
Man kan fråga varför något görs på ett visst sätt och oftast är svaret tautologiskt.
Det görs för att det görs.
Man tänker: "Men varför gör jag det här?
"Varför måste jag göra på det här sättet?"
Och dom säger bara: "För att du måste."
Man kan trilskas hur mycket man vill. I USA handlar allt om förhandling.
Man klagar för chefen och det kan leda till förändring, men här–
–är det som att skrika på en väldigt gammal vägg.
Den kommer inte att rubbas bara för att du vill det.
Något som jag inte blir klok på...
...de japanska trafiklagarna ibland.
Om jag satt i en bil och väntade på grönt ljus i en korsning–
–och en bil körde in i mig bakifrån–
–och det i den bilen fanns ett barn som inte satt i barnstol, och det barnet dog–
–så hade jag kunnat hållas ansvarig för barnets död. Enligt lag.
Att anamma utländsk kultur bara för modets skull eller för att följa en stil–
–utan dess djupare innebörd–
–stör mig, för vissa saker tror jag på–
–och det är svårt att se folk ta det som enbart mode.
Man går till ett bageri och köper tre små bröd–
–och så packar de in varje bröd i en liten påse–
–och sen dom tre påsarna i en större påse–
–och slutligen allt i en kasse.
Det där är riktigt, riktigt irriterande för–
–samtidigt har de väldigt hårda lagar gällande skräp.
Jag är så trött på–
–hur man i japanska hus måste gå i sidled när man möter någon–
–i en trappa eller en korridor eftersom allt är 80 cm eller smalare.
I USA är det snarare 90 eller 100, kanske till och med 110 cm.
Det är en enorm skillnad.
Folk har det väldigt lätt för sig.
De jobbar inte som sina föräldrar.
Det är inte bra.
I en liten stad som Tottori–
–är folks första reaktion faktiskt att hålla sig på avtånd när de ser mig.
Ibland stirrar folk på en på gatan.
De kanske är rädda att behöva prata engelska eller något sånt.
De skulle skämmas för att de inte riktigt klarar av det.
Jag känner mig ensam i Japan–
–och det gillar jag inte.
Utan att förolämpa männen–
–så är kvaliteten på män som finns här...
Om det finns utlänningar–
–Speciellt i Fukuoka för det inte finns så många–
–människor som kommer hit, eller så är de äldre och redan gifta–
–eftersom de träffade sina fruar i Kanada eller nåt.
Det som finns kvar är folk som–
–inte är tillgängliga eller såna du inte nödvändigtvis är intresserad av.
Eller så är de så fokuserade på att hitta en japansk flickvän–
–så att man liksom inte existerar.
Och om man inte pratar japanska–
–så är många av de japanska killarna inte tillgängliga. Och de som pratar engelska–
–är ibland lite...–
–...konstiga.
Jag vill ha stora saker.
Japaner å andra sidan gillar små saker.
Ju mindre desto bättre.
Jag gillar inte att folk säger "kawaii" (gullig) eller–
–du har "chiisai kao" (ett litet ansikte).
Jag hatar det!
"Herregud! Japan är en så högutvecklad, raffinerad–"
"–komplex, sofistikerad, uråldrig kultur."
"Och jag är inte värdig att buga inför den."
Jag har hört detta kallas för kulturell underkastelse.
Jag har sett det. Jag har sett folk...
I synnerhet folk som kommer hit och vill studera–
–saker som teceremoni och ikebana (blomsterarrangemang).
Någon av de speciellt erkända formerna av finkultur.
Jag förstår att man kan känna så.
Jag förstår att det faktiskt kan vara väldigt skrämmande.
Jag har till exempel sett folk intervjua–
Det var en mycket skrämmande, faktiskt en ganska obehaglig person.
Som var väldigt snobbig och redo att använda sitt påbrå och sin makt–
–och verkade nöjd med att få människor att känna sig obekväma.
Surfning har blivit mycket populärt här–
–så vissa ställen man går till – som på helger – kan vara packat med folk.
Du kan vara som Jesus och gå på vatten på allas surfbrädor utan att bli blöt.
Jag förstår mig inte på den offentliga konsten.
Byråkraterna i stadshuset verkar bestämma vilka artister som får ställa ut i det offentliga.
Jag tror att den är väldigt dyr, och det är riktigt dålig konst.
Jag såg en likadan i Osaka som jag har sett i Kyoto. Samma konstnär.
Butiker som öppnar klockan 11...
Lite irriterande.
Men jag går inte upp så tidigt längre, så det påverkar inte mig så värst mycket.
Jag har läst att andra har haft dåliga erfarenheter här.
Jag tycker att varje år – runt januari, februari – är en dålig erfarenhet–
–och jag har alltid sagt samma sak: "Nästa år jag tillbringar jag vintern på annat håll."
Jag kom in i mitt rum och det var iskallt. Det var december.
Det var kanske noll grader. Vissa nätter.
Vissa nätter snöade det. Och det fanns en liten elektrisk värmare.
Jag kurade framför den, och gick sen och la mig.
Under tiden – bara ett rum eller två bort från mig – bakom pappersdörren–
–var David med tjejen han var med den kvällen.
Jag var ensam och kall, och tänkte: "Varför lämnade jag mitt ex i Vancouver?".
När jag gick för att handla kom jag alltid ut med tomma kassar–
–eftersom jag inte visste vad jag skulle köpa.
Jag har haft skorna på mig på fel ställen många gånger.
Inget jättedåligt har hänt mig.
Ibland har jag mycket problem med pappersarbete eftersom det är svårt för mig–
–fastän jag studerar. Att försöka översätta alla "kanji" (skrivtecken) i ett stort kontrakt–
–är omöjligt!
Att inte kunna läsa!
I en mening med japanska tecken...
Om det finns ett tecken som du inte förstår–
–då kan man inte förstå meningen.
En gång trodde jag att jag köpte body lotion–
–istället var det något att dricka.
Jag smorde in det på kroppen och skulle sova. Det var väldigt kladdigt.
Koku betyder land, min betyder folket; befolkningen.
Befolkningen i ett land.
"Min" i "kokumin" kommer från en bild.
Bilden har faktiskt en betydelse och det skrivtecknet–
–kommer från bilden av ett öga och ett spjut som hålls mot ögat.
I det gamla kina–
–var kokumin – allmänheten – de som lätt trycktes ner och skrämdes av våld.
Så i grund och botten betyder det slavar.
Det japanska tankesättet är underkastelse. Att underkasta sig myndigheter.
Det är acceptans.
Jag uppfostrades att tro att vi har en självklar rätt till civil olydnad.
Om jag tycker att något är fel kan jag stå upp och skrika ut det–
–och marschera längs gator och säga nej.
Så vitt jag vet finns det inget positivt ord för civil olydnad på japanska.
Det tenderar att vara samma ord som betyder revolutionär...
...det vill säga en dålig person.
I vår kultur kämpar de flesta med att finna sig själva.
Det är faktiskt riktigt svårt. Man måste kämpa hela tiden.
Man kämpar med sig själv, med alla andra, med att hitta sin plats i samhället.
Japanerna har inte det där i samma utsträckning.
De är bara där, de har sin plats.
Man behöver inte fråga om det. De accepterar.
Det låter faktiskt ganska fridfullt för mig.
På grund av detta kanske man känner dig väldigt säker.
Man kanske känner sig väldigt trygg.
Som en del av en grupp vet man vad andra människor vill göra.
Man förstår andra människor.
Så man kanske inte har identitetsproblem på samma sätt.
En japan förklarade för mig att–
–detta är en kultur av skam.
Människor tvingas till att bete sig på ett visst sätt–
–med hotet om att behöva skämmas.
En av de metoder polisen använder–
–om någon arresteras eller tas på bar gärning–
–det första polisen gör är att ringa familjen–
–och de ringer arbetsgivare och säger, typ, vi har arresterat er avdelningschef–
–för att ha stulit underkläder, eller något.
De använder skammen; den gemensamma, kollektiva skammen.
Rättssystemet här...
När man väl åtalats för lagbrott, på grund av misstanke eller något–
–så är de fällande domarna 96%. Något åt det hållet.
Så när du är arresterad är det praktiskt taget kört.
Så det ligger faktiskt i ditt intresse att säga: "Ja, jag gjorde det,"–
–"men jag inser att jag gjorde fel. Jag har reflekterat"
"Snälla behandla mig väl."
Det finns mycket stora problem att prata om i Japan.
Jordbruket är ett stort problem, fisket är ett stort problem.
Det finns diplomatiska problem med andra asiatiska länder.
Så många saker som folk behöver bry sig om.
Diskutera, göra något, förändra–
–men det händer inget.
Jag litar verkligen inte på japansk media.
Vanlig media... TV i synnerhet...
Det finns väldigt lite kritisk media här, tyvärr.
Journalistiska metoder som vi har i väst...
Det finns något som liknar det, men...
Det är inte en fri press.
Vad som händer med bloggare vet jag inte.
Jag har egentligen inte hört om några japanska bloggare–
–som beskriver saker som de är.
Ännu.
Jag hoppas att något bra kommer fram på den fronten.
Det finns ingen anledning till varför det inte skulle göra det, naturligtvis–
–men det finns ingen tradition av det. Ännu.
Det finns något här som kallas "kisha–club" (journalistklubb) systemet.
Det innebär att alla tidningar skickar sina representanter–
–till ett statskontor och regeringen gör ett uttalande.
Det är färdiga deklarationer–
–till journalisterna, som sedan åker tillbaka och lägger in texten i tidningen.
Alla vet att det finns ett jätteproblem i Japan med diskriminering av–
–de Japan-födda koreanerna, burakumin (kastlösa)...
Till viss del även utlänningar.
Det berörs knappt i vanlig media.
TV i synnerhet är dåligt. Det är bara...–
–underhållning av lägsta gemensamma nämnare.
Det är ett stort problem för det japanska samhället–
–om regeringen, brottsbekämpande myndigheter och maffian-
-har en slags mysig relation-
- då ligger det faktiskt inte i deras intresse att situationen förändras.
Enda sättet saker och ting skulle kunna drivas framåt är genom en fristående–
–kritisk press.
Polisen stoppade mig och frågade efter mitt "immigrant-ID."
Men det var sättet de gjorde det på och jag var väldigt, väldigt upprörd eftersom–
–jag inte gjorde någonting. Jag sa även till dem för jag läxade liksom upp dem.
Jag sa: "Ni kan inte stoppa mig bara för att jag ser annorlunda ut."
Och de sa att "Enligt japansk lag kan vi göra det"–
–"och om vi kom till ditt land skulle polisen där göra detsamma."
Jag sa: "Nej, i mitt land är det olagligt."
"Man stoppar inte någon för att de ser annorlunda ut."
Det där väcker mycket dåliga minnen från Sydafrika i mig.
Jag behövde aldrig uppleva det. Jag är för ung men–
–i Sydafrika fanns det passlagar; man var tvungen att ha sitt pass med sig.
Om man inte hade med sig sitt pass så fick man i princip problem.
Det finns människor som hålls i vad man kallar häkten.
Tills de har befunnits skyldiga enligt anklagelserna.
Så de kanske inte ställs inför rätta under mycket lång tid.
Polisen kan använda sig av detta i skrämselsyfte.
Det finns mycket som jag inte förväntar mig av ett utvecklat land.
När det gäller rättigheter är det inte alls utvecklat.
Översynsnämnder – personer som håller koll på maktmissbruk –
–existerar helt enkelt inte. Det finns ingen sådan struktur.
Jag vet inte, i skolan lär de sig en hel del om–
–rättigheter. Till exempel mänskliga rättigheter eller liknande, men–
–jag vet inte. De kanske lär sig men de diskuterar aldrig eller verkligen bryr sig.
Det finns en genuin tro på att polisen inte kan begå misstag.
En gång körde jag min motorcykel...–
–...och polisen stoppade mig.
De var ute efter att...–
–...bötfälla folk för fortkörning.
De sa: "Det finns en skylt där borta."
Om skylten hade varit i Mexiko så hade jag förstått.
Den saknade färg och var rostig.
Men du vet, här i Japan är det väldigtsvårt att se såna skyltar.
Jag åkte...–
–...2-3 veckor senare och då höll de på med samma sak.
Så de gör affärer där.
Jag är...–
–...inte förtjust i vilken utsträckning samhället övervakas.
Det närmar sig en fascistisk...–
–...utan kontroll...–
–...brottsbekämpande organisation som i diktaturer.
I början var jag imponerad av polisen.
Du vet, fina uniformer och fina bilar...–
–...och jag trodde att allt var...–
–...hederligt.
Men jag kom på att det existerar grejer som är lite ljusskygga.
Jag kände till ordet rasism men visste inte vad rasism innebar förrän jag kom till Japan.
Jag märkte själv av hatet på många sätt. Mot mig själv.
Ibland...–
–...brukar italienska vänner säga att japanerna är...–
–...vad heter det, rasistiska.
Jag tror inte att det är på det sättet, jag tror att det bara är blyghet–
–och svårigheter att kommunicera.
Ibland kan det första intrycket...–
–...en turist eller affärsman får som kommer till Japan vara denna bild–
–men efter att man spenderat lite tid här inser man att det är inte så.
Självklart kan vissa människor vara–
–på fel sida men så är det överallt.
Bland det dummaste jag någonsin har hört var–
Att utlänningar kommer hit, arbetar som engelskalärare–
– tjänar miljontals dollar som de tar med sig hem.
Så det för pengar ut ur landet.
Utlänningar jag känner som arbetar som engelskalärare tjänar c:a 17 000kr i månaden–
–de kan knappt skrapa ihop till hyran–
–och de spenderar det mesta på puben.
Jag råkar vara brittisk.
Många förväntar sig att jag ska ha häst–
–och dricka te klockan 3 på eftermiddagen–
–och tala något som de ofta kallar "The King's English"–
–och i allmänhet bete mig...–
–...som en gentleman, som de uttrycker det.
Jag och min fru, vi bodde ihop i ungefär 10 år...–
–tills hon slutligen övertygade mig om att vi skulle gifta oss.
Mamman erkände inte min existens under de första fem åren.
Jag var klädd i kostym och bar på en liten portfölj–
–och jag gick nedför trapporna till tunnelbanan.
Gående uppför trapporna, ut ur tunnelbanan –
–kom en japansk mamma i 35-årsåldern med några barn.
Hon såg mig, drog ett av sina barn nära sig och sa:
–"Abunai! Gaijin!" ("Akta dig! Utlänning!")
Folk här vet inte så mycket om vad som händer i utlandet.
Människorna är inte så välinformerade om situationen i världen.
Med vilken annan utlänning som helst kan man prata om det mesta eller ha åsikter.
De lär sig att denna tavlan målades av denna konstnär detta år–
–men de lär sig inte att diskutera den. De lär sig inte att ha en åsikt om den.
Jag har japanska vänner som gillar att diskutera–
–men de är inte många och tillhör inte normen.
Jag känner många japanska lärare som skulle vilja–
–implementera pedagogiska idéer och klassrumstekniker–
–som de snappat upp från väst.
Men kan inte.
Eftersom utbildningsministeriet fortfarande är besatt av–
–att studera bara för att klara prov.
De låtsas främja muntlig engelska men...
Det är inte på riktigt.
Från grundskolan och genom gymnasiet och universitet–
–finns det idéer som jag inte tycker–
–platsar i ett utvecklat land.
Jag tror att Japan har blivit lite mer öppet och välkomnande för utlänningar.
Jag skulle inte säga att man välkomnar med öppna armar ännu–
–men jag önskar att det hade varit så här enkelt när jag kom hit.
I allmänhet verkar man acceptera det faktum att det finns utlänningar här numera.
När jag kom hit – det var visserligen ute på landsbygden –
–men alla sa: "Gaijin da! Gaijin da!"
"Där går en gaijin!""Där går en utlänning!"
Och det var inte begränsat till landsbygden; det hände här i Kyoto, i storstaden.
Det händer nästan aldrig nu för tiden.
Numera inleder en japan en konversationen oftast på japanska snarare än engelska.
Man har blivit mycket bättre på att tala engelska.
När jag kom hit kunde ingen tala engelska–
–men nu är det inte ovanligt att lite var stans hitta personer som talar bra engelska.
Jag säger inte att det är på grund av mitt arbete, men du vet...
Det finns en meny på engelska
När den ekonomiska bubblan sprack fick det allvarliga konsekvenser.
Men psykologiskt...–
...var det sarin-nervgasincidenten, när Oum Shinrikyou–
–släppte ut nervgas – först i Nagano och sedan i tunnelbanan i Tokyo.
Det påverkade verkligen folks tro på säkerheten i det japanska samhället.
Jag tror faktiskt inte man kan understryka detta nog.
Det fanns inga närbutiker när jag kom hit.
Det fanns ingen glass att tala om när jag kom hit.
Det fanns inget riktigt bröd att tala om.
Idag är det olagligt att ens vara medlem av en kriminell grupp.
Den lagstiftningen berövade faktiskt de kriminella mycket makt–
–eftersom de inte längre kunde bedriva sin verksamhet offentligt.
När jag först kom till Japan, och först kom till Kyoto –
–så var de kriminella mycket öppet närvarande.
I Japan brukar man få maten hel.
Komplett med huvud, ögon och...–
–...och andra grejer. Det går inte att ta miste på vad det är eller varifrån det kommer.
Japansk sake som jag dricker nu är billig och kan köpas i närbutiker.
Den är ganska bra, men...
...jag förvånades över hur gått sake kan vara om man lär sig mer om det.
Vi har haft mycket minnesvärda, fantastiska, delikata och annorlunda–
–måltider som vi inte skulle kunna ha någon annanstans.
Jag gick med mina kollegor till en nyårsfest och stället var känt för sin bläckfisk.
De tog in en hel bläckfisk till bordet.
Den var uppskuren i bitar och allt var där – hela bläckfisken.
Man kunde se ögonen och den var skuren i bitar.
En av lärarna frågade servitrisen: "Så, är den färsk?"
Hon sa "ja," tog sina ätpinnar och rörde vid tentaklerna, och de började röra sig.
Jag skrek!
Jag förväntade mig inte att maten som redan var på tallriken skulle röra på sig.
Helt uppskuren men den rörde sig. Jag tänkte bara: "Wow!"
Jag äter mycket bra.
Jag gillar det. Jag gillar hur sofistikerad matlagningen är.
Japanerna är extremt pedantiska med att finslipa vad de sysslar med.
Det finns en enorm arbetsmoral här.
De skapar en värld där arbetet är effektivt och saker och ting fungerar bra.
I Colombia använder man normalt kanske två skålar vid ett experiment.
Här gör man experiment med 20 eller 50 skålar och har inga problem.
Och alla är perfekta från den första till den sista.
De är helt fantastiskt hur de fokuserar.
De kan ta en liten sak och fokusera på att göra det perfekt.
Jag gillar det.
Det är en trevlig omväxling från vad man ofta ser utomlands där alla är lite "tekitou".
"Om det är tillräckligt bra får det duga."
Här försöker de se till att saker fungerar perfekt–
–så det är en trevlig miljö att vara i.
Det får en att vilja arbeta hårdare.
Att arbeta med japanerna som hjälpte oss bygga upp det här stället var fantastiskt.
Det var en enorm upplevelse av hur snabbt, exakt och effektivt allt är.
Det saknade jag verkligen i Italien när jag jobbade där.
Tidigare föreställde jag mig att japanerna jobbar väldigt hårt.
Men det är inte så.
Nöjesbranschen är väldigt annorlunda här.
Allt handlar om kunden och inte om att få dricks.
I Nordamerika gör man något för att kunden ger mycket dricks.
"Bättre service, hon ger mycket dricks. Le lite mer."
När man är anställd här för att göra något så ser man till att kunden går hem nöjd.
Det här är mitt hus. Det är en annons jag har. Före och efter ombyggnaden.
Jag hade en romantisk föreställning om "minka" – de traditionella japanska husen –
–som jag tyckte var jättevackra, och mina elever och vänner skrattade åt mig.
"Varför bor du i en fallfärdig, gammal bondgård?"
"Vill du inte ha en bostadsrätt i cement?"
När jag först kom till Japan hade jag en dröm om att bo i ett gammalt, japanskt hus.
Den riktigt gamla hustypen, som i "Till Skuggornas Lov" av Junichiro Tanizaki.
Vi hittade faktiskt vårt hus och bodde där i 20 år...–
–...det är väldigt vackert och japanskt och jag är säker på att om du är Tanizaki–
–så kommer du att älska det, men...–
–men det är väldigt tufft att bo i de gamla husen.
Så här års är det helt mörkt...–
–...och deprimerande. Mycket deprimerande.
Man kan fortfarande hitta den traditionen i Japan men man måste leta och vara snabb–
–och endast utlänningar är intresserade.
Japanerna tycker att det är för kallt, för smutsigt och för jobbigt.
Det finns fortfarande många, men efter kriget bestod Kyoto nästan enbart av trähus.
Japanerna omfamnar sitt förflutna. De respekterar det, älskar det–
–men förstår inte hur det ska bevaras. På ett sätt som européer kanske skulle–
–bevara sin stadskärna – att ha ett konsekvent, arkitektonisk tema.
De traditionella, gamla japanska byggnaderna är gjorda av trä.
De flesta har brunnit ner eller rasat ihop i jordbävningar–
–så det finns en orsak till betongbyggnaderna. De är mycket stabila mot jordbävningar–
–så nästan ingenting kan hända. De är fula men säkra.
Jag står på en gammal gata i Nishijin i Kyoto.
Smala gator med gamla hus. Huset jag står framför är runt 80 år gammalt.
Kanske äldre, och är nästan identiskt med huset som var bredvid–
–tills för några månader sedan då det revs.
Här är ett fotografi av huset bredvid.
Härifrån...
Jag försökte köpa huset bredvid som revs–
–och förra året – tidigt på våren – fick jag inte banklånet beviljat.
Det krossade mitt hjärta. Ägaren ville sälja fastigheten–
–det köptes av en entreprenör som rev det och det nya huset byggdes.
Jag misstänker att det nya huset kommer att vara borta i framtiden–
–och det gamla huset bakom mig kan finnas kvar, om någon köper och bevarar det.
Vad jag ville göra...min dröm var att köpa–
–en traditionell "machiya" (gammalt trähus i stadsmiljö) i Kyoto.
Plast.
Om man lyssnar kan man höra ljudet av en vävstol som väver siden.
En mekanisk vävstol längre ner på gatan. I ett hus som liknar detta.
Några Slutord
Jag känner ingen utlänning här, som arbetar som engelskalärare, som...
Jag vet en som klarar sig bra. En.
Han har 400 elever och tre skolor–
–i Osaka, och det går väldigt bra för honom–
–men han jobbade mycket hårt för att nå den nivån–
–samtidigt som många andra klagar på skolor som Nova och så vidare–
–men för att komma till den nivån måste man jobba hårt.
Man kan inte bara sitta och förvänta sig att det ska hända av sig självt.
Jag vet inte varför många av människorna här–
–verkar bli bittra för att det inte fungerar för dem.
Vi bor i en stad med 1600 Buddhisttempel–
–400 shintotempel, 17 världsarv....
Det bara i Kyoto.
En sak jag märkte när jag bodde i ett tempel, är att jag saknade–
–ett feminint element.
Det var väldigt stoiskt. I Japan är alla gudar män, alla gudomligheter är män.
De har en, Kannon, som är för för nåd och kärlek, men det är egentligen en transvestit.
Det är en manlig gud från Indien som de satt bröst på och som ibland avbildas med barn.
Jag saknade Jungfru Maria i teologin, jag saknade värmen.
Jag sa: "Jag behöver en kvinna".
Hittade en–
–gjorde två barn och har varit här sedan dess.
Detaljerna vid teceremoni, som att ens hand måste föras på ett visst sätt–
–och man måste buga ett visst antal gånger och det måste göras på ett visst sätt.
Varje liten rörelse har ett väldigt specifikt sätt den skall göras på.
Det är ganska roligt. Väldigt typiskt japanskt.
Metodiskt
Man söker efter ett sätt att legitimera–
–det annorlunda på ett väldigt specifikt sätt.
Varje distrikt måste ha sin speciella maträtt.
Sitt speciella landmärke–
–och alla i Japan kan relatera tilldessa specifika saker.
Så, alla i Kyoto känner till de speciella templen som finns där–
–och det är artigt, om någon är från Kyoto, att fråga om de där specifika templen–
–och om specifika, dialektala uttryck i Kyoto.
Man vill inte genera någon med att fråga om ett tempel de kanske inte hört talas om.
Man anstränger sig mycket här i Japan för att inte genera någon.
Människor är i allmänhet hänsynsfulla mot andra–
–och anstränger sig för att inte störa varandra–
–det finns egentligen inte mycket aggression...–
–...och det gillar jag.
Som ägare av ett etablissemang behöver jag inte ha–
–världens bästa säkerhet direkt. Jag har en regel på dörren.
Jag vet att ingen kommer slå in den och bryta sig in.
Vi har inte ens någon dörrvakt på mitt ställe.
Min fru är 165cm och ganska tuff, men inte–
–lika tuff som en 195cm lång dörrvakt på 130kg skulle vara.
Det är en av anledningarna till varför många ställen – speciellt i Kyoto –
–endast är tillgängliga genom introduktion.
Av säkerhetsskäl. Inte av snobbiga skäl.
Vi accepterar inte kreditkort här.
Vi känner personen och skickar räkningen via post. Vi vet att de betalar tillbaka. Om inte–
–hålls personen som introducerade dem ansvarig.
"Ichi gensa no kotawari" kallar man det; förstagångsbesökare släpps inte in.
Jag tror att Japan har påverkat hur jag tänker och agerar.
Troligtvis i mycket större utsträckning än jag vet.
Hemma sa jag till mina föräldrar: "Ni är för aggressiva, jag står inte ut med er."
Sen åkte jag till Bologna och märkte att där var det likadant–
–så jag tänkte: "Ok, inte bara mina föräldrar är aggressiva. Alla italienare är såna."
Jag tycker västerlänningar är fruktansvärt högljudda och löjligt självcentrerade.
Jag älskar mitt liv här. Jag älskar verkligen mitt liv här.
Jag tror att komma till Japan var det bästa beslut jag kunde göra i mitt liv just då.
Jag har en vän som sa: "Japan har varit bra mot mig."
Jag kan inte annat än upprepa det. Det är...–
–...så skulle jag sammanfatta mina erfarenheter här: –
"Japan har varit bra mot mig."
Även om vi överlever och fungerar perfekt i vår vardag–
–så finns här en enorm underström av aktivitet som vi aldrig kommer att förstå.
På något sätt kan du vara en del av det–
–men du är fortfarande utlänningen, så det finns ändå något av en vägg.
Vissa icke–japaner här...–
–...står inte ut med det.
De lämnar landet på grund av det, tror jag.
De måste veta vad som händer och ha lite koll på...–
–...de djupare aspekterna av samhället.
När de inser att de inte kommer att få det...
Dags att åka hem.